Følgende er basert på en sann historie.
Subtitles by sub.Trader subscene.com
Da Stephen og jeg tok eksamen i -73, sto halve Sør-Afrika i flammer.
Politiet skjøt svarte ungdommer som kaniner.
Mens den andre halvparten nippet piña colada på strender kun for hvite.
Under apartheid ble mennesker segregert etter hudfargen deres.
Da øynene våre åpnet seg, sto den nakne sannheten om apartheid fremfor oss.
Jeg skammer meg ikke over at jeg ble født som saffer.
Det vi alltid hadde akseptert skulle vi nå forkaste.
Vi ville ikke ha et liv bygd på løgner og likegyldighet.
Vi ville slutte oss til kampen for et demokratisk og fritt Sør-Afrika,
som ikke var bygd på rasediskriminering.
Med mindre vi forlot de priviligerte hvite livene våre og gjorde noe,
var ordene våre meningsløse.
Vi valgte å gjøre det mest radikale, og uten tvil det mest eksplosive.
Vi ble med i det forbudte African National Congress...
...og utførte aksjoner mot apartheid med våre svarte og asiatiske kamerater.
Vi spredte budskapet om frihet og likhet for alle raser, til enhver pris.
-Kom. -Skal vi ikke se på?
-Stephen, vi har ikke tid! -Vi kan vel bare...?
De er i hælene på oss!
Dere der! Bli der dere er!
Og prisen var høyere enn noen av oss kunne ane.
Jeg har ordnet pengene. Gjem dem, ellers legger de til 12 år i dommen.
-Ikke legg inn anke. -Nei, jeg kryper ikke for fascistdommere.
Gi dem til meg.
-Uansett hva som skjer, ikke gi opp! -Jeg skal ikke det.
Skynd deg. Jeg elsker deg!
Ok...
Still dere opp.
Republikken Sør-Afrika mot Timothy Jenkin og Stephen Lee.
Jeg vil berømme aktor. En godt fremlagt tiltale.
17 spesialbygde enheter til 26 separate bombeangrep,
er i seg selv alvorlig.
Men fremleggingen av de ytterst skadelige aspektene av ideologien til ANC,
at alle raser er like og alt dette, det var deres sterkeste argument.
Og etter det jeg forstår er faren til en av de tiltalte en fremtredende farmakolog,
og den andres far er forsker innen humaniora.
Dette landet har oppdratt dere.
Det har født dere og imøtekommet alle deres verdslige behov.
Og slik velger dere å betale tilbake?
Nå skal den Sør-Afrikanske staten si hvilken pris dere skal betale i gjengjeld.
Altså...
Den første tiltalte og hovedsaklig bombebygger, Timothy Jenkin:
Du er dømt til totalt 12 år i fengsel.
Den andre tiltalte, medskyldige Stephen Lee:
Du dømmes til åtte år i fengsel.
Straffen skal sones i Pretorias politiske fengsel for hvite menn.
Det var det.
Reis dere.
Sett deg!
Ikke skyt! Ikke skyt!
La oss snakke om dette...
Hold kjeft der inne!
-Hei. -Hei.
Endelig er flyveblad-bomberne her.
Etter alle de flotte triksene må dere hoppe ut av vinduet som rotter.
Hei! Ingen tvang dere til å bedra landet og rasen deres.
Dere er hvite Mandela.
Dere er mest villedet av alle.
Van der Merwe! Les det.
Ingen penner, ingen radio, ingen magasiner. Ingen politiske samtaler.
Ingen pakker større enn en konvolutt på 15x10 cm. Besøkende en gang i måneden.
Og ingen seksuelle aktiviteter overhodet på området.
Her, stå på streken.
Gå over streken.
Lås opp gitterdøra.
Gå!
Frem til streken.
Fortsett.
Gå!
-Inn! -Mandela-elsker!
-Lenge leve apartheid! -Velkommen til paradis!
39378.
Inn!
Snu deg.
Gå!
Ok, flatlus. Slukking elleve, morgenklokke fem, frokost halv åtte.
Cellene skal være skinnende rene.
Husk det, så lever dere godt og lenge.
Nå... Fullstendig stillhet!
DAG 1
Gå vekk fra gitteret.
Jeg har ikke sovet så godt på mange år. Dette er ikke så ille.
Marsj!
Idiot.
Kom igjen, gå!
Gå fremover.
Demp stemmen, alle sammen.
Gå, gå.
Fortsett.
Sett deg.
-Takk. -Ikke sitt der. Vi er segregert.
Derfor har de blå skjorter. Eller vil du sitte ved siden av en morder?
Nei, dette er bra.
Kitson.
Ok, ro dere ned nå.
Hva var det?
-Kan jeg sette meg hos dere? -Vær så god.
-Vi har hørt om dere to. -Og vi om deg.
Ja, det er en ære.
-Hvor mange år? -Åtte for meg, tolv for ham.
Men vi skal ikke bli her så lenge.
Hold på det sinnet. Det minner dere på at det er en verden utenfor.
-Ingen ba deg om å slutte. Gå! -Ro deg ned.
Kjære deg, kjære deg...
Jenter... Denne kaller vi Potluck!
En for hver gang du søler.
De jævlene!
Kom igjen, flytt den dit.
Flink gutt.
Noe tynger dere. Har dere noe på dere?
Dere løper som om dere har en flaske øl og noen glass i baken.
Sigaretui. 360 rand.
Dere har dyr smak.
La meg gi dere en omvisning.
Hvis dere lurer, så er den seks meter høy.
Der er det piggtråd som setter seg under huden.
Søkelys fra kveld til morgen. De dekker hele luftegården.
Bevæpnede boere hele natten. De vil ikke noe mer enn å tømme magasinet i dere.
Og alle tunnelene fører tilbake til fengselsområdet.
Bortsett fra muren der. Bak der ligger det en åpen gate.
Jeg kjente en fyr. Hvor mye han enn prøvde, så fikk han ikke ut pengene.
Alt ble infisert.
Det jeg sier er at alle nyinnsatte tror at de skal rømme neste uke.
Vi er samvittighetsfanger, så det er annerledes for oss.
Men vi er krigsfanger.
Uansett har jeg et gjemmested. Jeg kan oppbevare dem for dere.
Få dem ut før dere råtner innvendig.
Han gir en kalddusj til alle stakkars jævler som har en plan.
-Jeg snakker ikke med ham. -Så det har blitt gjort forsøk?
Noen kommer et stykke...
...andre et stykke lenger, men ingen kommer seg ut.
-En gang må være den første. -Det mener jeg også. Det er vår plikt!
Jeg tror ikke på denne "samvittighetsfange"-dritten.
Hvis dere har en plan, så er jeg med dere. Cellen er en betonggrav.
Eneste utvei er gjennom gitteret. Si i fra når dere har noe.
Tilbake til cellene!
Hvert fengsel har sin oldermann. For oss politiske fanger var det Denis Goldberg.
Han hadde fått fire livstidsdommer for å prøve å styrte apartheidregimet.
Det var i samme rettssak som Mandela og Sisulu.
Han var kongelig.
DAG 23
I mange netter satt jeg på sengen min og stirret på låsen.
Jeg prøvde ut hundre ideer i hodet mitt,
og så prøvde jeg hundre til.
Den stirret bare tilbake hver eneste natt.
Og så skjønte jeg
at man ikke trenger å vite alt. Man trenger bare å vite tilstrekkelig.
Stille!
Man begynner med det man vet, og jobber deg bakover.
-Du, vi har noe. -Ikke noe som innebærer graving?
-Nei, vi skal lage nøkler. -Hva?
-Vent, hør. -Jeg målte låsen med penn og papir.
-En nøkkel av penn og papir? -Nei, av tre.
-Du er gal. Den går i stykker. -Ikke hvis man går mot fibrene.
-Det er en grunn til å bruke metallnøkler. -En gang må være den første?
-Ok. Hvor får dere tak i treet? -Fra verkstedet...
Pass opp!
Tre minutter.
Fortsett.
Stille!
Se på nøklene når han kommer. Se nøye.
Nei! Du er helt gal! Hva snakker du om?
-Hva foregår her? -Ingenting. Vi slåss ikke, bare snakker.
Ikke så mye fred og harmoni blant de hvite Mandelaene?
Nei, nei... Det er kafferjobb.
-Gå til cellene, begge to. -Det er latterlig!
Skal dere rydde det opp? Mongo tar seg av det.
-Han gjorde ikke noe. -Vil du leke med ham?
Lek rolig da! Potluck, få den svarte rumpa di hit!
-Her! -Kom og vask opp mitt også!
Hold tyst!
Vær stille.
Vask opp det der.
Neste!
Neste i køen.
Ok, neste. Få opp farta!
Neste.
DAG 74
Pakk sammen!
Faen også. For en idiot!
Stopp!
Bare Lee. Alle andre pakker sammen.
Still dere på rekke.
Her!
-Du har et intenst blikk, Jenkin. -Unnskyld.
-"Unnskyld, meneer." -Unnskyld, meneer.
-Så vi lager bare en komplisert nøkkel... -Stille.
En komplisert nøkkel til et nøkkelhull på den andre siden av en tykk jerndør,
som vi ikke har tilgang til i det hele tatt.
Fullstendig galskap.
Jeg elsker det.
DAG 100
Ja!
Han har faktisk klart det!
Nei, nei...!
Tim, Tim...
Det kommer noen. Fort!
Nei, nei... Kom igjen, løsne!
Tim!
Kom igjen!
Jeg slo en gutt på skolen.
Hvorfor?
Han kalte meg en bastard, og sa at jeg ikke har en far.
Men det er ikke sant.
Unnskyld.
Hva har jeg gjort...?
Er du sint på meg, pappa?
Nei! Jeg er ikke sint i det hele tatt.
Dette er den beste dagen i hele året, når jeg skal møte deg.
Mamma sier at når de slipper deg ut har jeg skjegg og er 23 år.
Er det sant?
Jeg lover deg at jeg ikke kommer til å være her så lenge til.
-Tilbake! -Du skremmer ham.
-Hold deg rolig, ellers ingen barn. -Hva er det med dere?
Dette besøket er avsluttet. Hent kvinnen.
-Ok, unnskyld. -Få ham ut. Besøket er over.
-Kom, Antoine! -Vær så snill. Det var ikke 30 minutter.
-Hvordan går det med visumet hennes? -Avslag igjen. Vi skal anke...
-Vi er ferdige! -Hvordan har hun det?
-Hun gratulerer deg med femte bryllupsdag. -Det er nok fransk! Kom dere ut!
Hun skal flytte til Bordeaux. Jeg beklager, Leonard.
-Pappa! -Slutt å skrike.
Slipp meg!
Sytten, kom igjen!
DAG 142
Femten sekunder!
Hvordan... Hvordan går det med sønnen din?
Ok, vi gjør det igjen.
Gå!
-Besøket hans gikk dårlig. -Jeg hørte det. Hvordan har faren din det?
Jeg vet ikke. Han er syk.
Vi må komme oss ut herfra!
Jeg tror jeg har en idé.
Antoine lagde en drage til meg.
Den har en liten rull med tynn svart tråd.
Jeg kan knytte nøkkelen i begge ender og dra den dit.
Et voilà.
Jeg liker idéen.
-Nei. -Hva?
Hvis den ikke kan vris er det helt meningsløst.
Helt meningsløst? Greit...
Hvordan kommer vi oss herfra til hit?
-Som vi har tilgang på i cellen. -Nettopp.
Derfor er tråden smart. Vi kan ha denne uten at de forstår...
God ettermiddag, meneer.
Hva snakket dere om?
Ingenting, meneer.Vi bare snakket. Og kostet.
Ren celle, rent hjerte, meneer.
Kanskje det.
-Ok, han har gått. -Hørte han noe?
-Vi sa ikke noe mistenkelig. -Greit...
Hvis han spør, så snakket vi...
Vi snakket jo om tråden. Til å henge opp kosten.
Vent...
Ja, gi meg den.
Å, ja!
-Nesten ... -Rekker den frem?
-Ikke helt. -Litt lenger?
Å nei...!
Faen!
Ok...
Ja!
-Og? -Se. Jeg har ikke sovet i hele natt.
-Klarte du det? -Ja. Begge dørene.
-Har du virkelig åpnet begge dørene? -Ja, det har jeg virkelig.
Très bien.
Avfall?
Bra jobbet.
Vi kommer ikke til å se at det blomstrer.
Det er gata utenfor?
Hva faen er den lyden?
Se opp.
Du der!
Faen...!
-Hva gjorde han her? -Han hentet avfallet mitt.
Ja, det så jeg. Han jobber ikke i hagen.
Hvorfor henter han fra deg? Hvorfor ikke ham?
Fra nå av rydder du i din egen dritt.
Ja, meneer.
Kapteinen har gitt ordre om tøffere kontroller. Derfor er de så nervøse.
Før dere gjør det dere skal gjøre, sørg for å unngå skarpskytterne.
-Ja, vi finner ut av det. -Gjør det forsiktig.
Mislykkes dere, får dere 25 år hvis dere er heldig, og en kule i hodet hvis ikke.
Skarpskytteren der oppe er psykopat.
Han skjøt noen ungdommer og ble sendt hit så han skulle roe seg ned.
Jeg skal prøve å beskytte dere, men planen deres er dømt til å mislykkes.
Jeg håper at du våkner en morgen og innser det.
Du er ung, og jeg liker deg.
Men du er en del av en bevegelse nå. Det du gjør påvirker alle.
Hjelp oss, da.
-Vi kan låse opp alle dørene! -Vi vet ikke hvor mange det er.
Hvis de har lås, kan vi lage en nøkkel.
Hva med gata utenfor? Vi trenger sivile klær, hvordan forlater vi landet?
Vi tar ett skritt av gangen. Vi løser det. Dere må være tålmodige.
-Du må ha tålmodighet med oss. -Jeg har ikke tålmodighet!
Jeg har vært her inne i tjue år, og en gang i året får jeg en halvtime.
En halvtime alene med min egen sønn.
De prøver å knekke oss. Ikke noe mer tålmodighet.
Vi kjemper tilbake!
-Han er uforutsigbar. -Han har tatt et valg. Hva med dere?
Ok, hør her!
Vi er alle på samme side.
DAG 206
I fengselet er ingenting likt seg,
men allikevel forandrer ikke noe seg.
Rutinen er det eneste som gir tiden mening.
Så man bruker den. Man bruker alt.
Man finner sprekkene i rustningen deres og drar nytte av det til ytterste
dag etter dag etter dag.
Og gjennom sprekkene, i fengsellivets ensformige fotnoter...
...vinner man seieren.
Det er sånn man slår fascistene, en motstandshandling av gangen.
-Kitson... -Hva skjer?
-Er du fortsatt ansvarlig for filmskapet? -Jeg skal dit i kveld.
Når lar de deg få nøkkelen?
DAG 296
Bestillingen din.
-Ja, nå ser jeg tydelig. -Din lille dritt.
Å ja, Potluck... Den svarte lille rotta som du hang med.
Han ble hengt for tre dager siden.
De måtte visst heise ham opp to ganger. Han vred seg og frådet i løkka.
Væpnet ran, og så får han gratis utdanning og statsbegravelse.
Det er mer enn de verdiløse innfødte kunne gitt ham.
Ha det fint med brillene.
Jeg har ikke tenkt til å gi opp.
Fort, inn her!
Nei, nei...!
Ok...
-Vi prøver. -Ja, ok.
Vær forsiktig, så den ikke knekker.
-Det holder... -Vent!
Det holder. Kom nå!
Å, for faen...!
La den være. Kom, kom!
Kom ut av cellen.
-Er du syk, Jenkin? - Nei, kaptein.
-Hører du dårlig? En infeksjon? - Nei, kaptein.
Ok. Så klokka ringte, og du hørte den. Hvorfor våknet du ikke?
-Jeg beklager, kaptein. -Beklager? Så rørende.
Hør her, når det ringer til lunsj i ettermiddagen og til kveldsmat i kveld,
så blir du igjen i cellen din uten mat. Hvordan høres det ut?
-Jeg beklager så mye, kaptein. -Ja, nå beklager du mye?
Du ble med i en terroristgruppe med skitne, svarte Rottweilere!
De tygget deg og spyttet deg ut, og nå er du låst inne her med meg!
20 års erfaring forteller meg at du ikke våknet fordi du er trøtt.
Og du er trøtt fordi du ikke sover. Hvorfor sover du ikke?
Jeg stilte deg et spørsmål.
-Jeg beklager, kaptein. -"Jeg beklager, kaptein".
-Det holder ikke. Jeg vet at det er noe! -Jeg beklager, kapt...
Forsov deg aldri igjen når klokken min ringer!
Hørte du meg nå? Det er bra.
Gå og still deg utenfor nå.
Still deg der. Se på meg når jeg snakker til deg.
Vær så snill, det er sønnen min.
Se på meg når jeg snakker til deg. Ikke rør deg!
Sønnen min har lagd den. Jeg får vel lov til å ha et bilde?
Nei, nei...!
Ikke rør dem!
-Ikke rør meg! -Ned på knærne!
Nei! De er mine!
De er mine! Fascister!
Fascister! Ikke rør dem! De er mine!
-La være! De er mine! -Hold kjeft!
Ikke mer dritt som dette heller!
Jenkin! Kom hit.
-Ikke mer dritt som dette. Oppfattet? -Ja, kaptein.
Jeg kommer aldri til å forstå hvorfor dere omgir dere med teite små bilder.
-Jeg hørte at du gikk glipp av et besøk. -Ja, kaptein. Sykdom.
Ja, det er det de sier.
Hva er dette?
Det er...
Det er til fotografier.
For en ytterst idiotisk idé!
Ja, du er virkelig en liten husmor. Det holder!
Det er noe på gang her.
Og jeg skal finne ut hva.
Rydd opp i denne søpla.
Hva? En til?
Ok, kom.
Jeg skjulte nervøsiteten min så godt jeg kunne.
Men det man holder inne må komme ut,
og de nattlige panikkanfallene ble verre med tiden
Men hvert hinder ga en mulighet til å se ting på nye måter.
Så hele fengselet ble gjemmestedet vårt.
Bokhyller.
Sprekker i veggen.
Bøtter med vaskemiddel.
De ble vårt middel til frihet.
Og når en dør ble lukket, ble en annen åpnet.
Mange av dem med nøklene mine.
Frihet er en veldig enkel idé.
Det er kanskje derfor den er så lett å miste.
DAG 404
Få se nå...
-Det er litt karies her. -Bare når du rører på baksiden.
Du må komme til praksisen min. Den må dras ut.
Ikke igjen, for faen!
Bli der.
Loggie! Den elektriske døra.
Vi står her.
Loggie! Åpne gitterdøra. Trykk på knappen!
Åpne den jævla døra! Våkne, Loggie!
Sånn, ja!
Gå!
Faen... Reis deg.
De siste månedene har vi produsert 39 nøkler til 15 forskjellige dører.
Vi har gått fra cellene til korridoren, ned trappen og inn på kontoret
404 dager uten å bli oppdaget.
Vi vil dele dette med dere.
-Hvorfor blir dere ikke med? -De bygger et skyttertårn utenfor.
-Den er ikke i bruk ennå. -Tror du, ja.
Å løpe og gjemme seg i skap er noe helt annet enn å overleve der ute.
-Det er ingen steder å gå. -Vi kan dra til Mosambik og så Tanzania.
-Dere hører ikke etter. -Jeg har hørt nok.
-Vis litt respekt! -Det holder. Jeg foreslår at...
Vi vet at du vil holde fanen høyt bak gitteret. Vi er ikke enige.
-Skal vi adlyde dere nå? -Nei, samvittigheten deres.
-Er dere min samvittighet? -Hvis vi må.
Å ikke rømme er en pakt med djevelen. Det vet du!
Regjeringen knuser alt vi står for, og vår passivitet gjør oss medskyldige.
Her inne rettferdiggjør vi regimet.
Men alle hvite sør-afrikanere er kanskje like? Bare ord, ingen handling.
-Ta det rolig! -Din respektløse jævel!
-Husk hvem du snakker med. -Jeg vet akkurat hvem jeg snakker med.
"Ingen handling"? Si det til Mandela eller Sisulu
eller hvem som helst som var i Rivonia. Vi gjorde alt vi kunne i -64.
Jeg er stolt over å støtte mine brødre på Robben Island.
Vi ble arrestert og dømt sammen, og hvis vi må, så dør vi sammen.
Dette er pisspreik! De burde rømme, alle sammen,
men det kan de ikke, fordi de ikke har vårt våpen.
Men vi har samholdet vårt.
De kommer til å avhøre og kanskje torturere oss i måneder eller år.
-På grunn av dere! -Bli med da.
Doble straffen deres hvis dere vil, men vi blir ikke med.
Og ikke kom til landet mitt og fortell meg hvordan det er!
Jeg satt i fengsel før du visste hva apartheid var.
Jeg har også sett barna mine vokse opp gjennom det lille besøksvinduet.
Det har gått femten år av mine fire livstidsdommer, og det blir ikke enklere.
Men et frø må råtne i bakken før du kan nyte fruktene fra treet.
Det er prisen vi må betale, alle sammen.
-Ikke bare rømme. -Vi rømmer ikke.
-Så bli her og kjemp. -Det er slik vi kjemper.
Alle vi kan rømme i natt.
Og når dere blir tatt?
Når vi blir tatt...
Dere kan gjenoppstå fra de døde og hjelpe brødrene du snakker om,
men dere vil ikke.
Dere kommer til å se tilbake på dette,
og angre på avgjørelsen deres resten av livet.
Kom. Vi prøvde.
God jul.
I like måte.
Inn!
Faen også...!
Det er nok for sent til å forhindre at du mister de råtne, svarte tennene dine.
Eller er det mer dritt å selge til de svarte gorillaene?
-Få dem ut nå! -Ok, tandfe. Ut!
Ut av cellen min. Ut!
For noen dumheter! Jeg kaster bort tiden med dette søppelet!
Hvor er du...?
Takk og lov!
Aha...
Så kommer han til å gråte som en liten jente.
Lykke til.
Det er ikke for sent til å bli med.
Sørg for at dere slipper unna. Hører du?
Kom, kom!
Hvordan finner de noe her inne...
Vent...
Hva er det her?
Skynd dere!
-Hvor er bindersen? -Den må være her.
Bare dra den igjen!
Meneer! Jeg roper på deg!
Meneer! Meneer!
Meneer!
Greit, greit, det holder!
Stopp! Jeg må gå tilbake.
Knappen til den elektriske døra.
Flott!
Ja!
Kom igjen!
Kom igjen nå!
Ok, kom igjen!
Ok. Verkstednøkkelen.
-Rund tupp. -Bare verkstednøkkelen.
-Besøksrommet har rund tupp. -Nei!
Dere! Prøv begge to.
Nei. Ser du?
Takk.
Det går bra, fortsett.
Flytt deg!
Kom igjen!
Den må helt inn, mon ami.
Portene står åpne. Man kan se gata.
Vi har klart det!
Herregud...
Jeg skal aldri glemme dette øyeblikket.
Ok!
Ok, neste.
Neste.
-Trykker du dem helt inn? -Ja, jeg gjør det. Gi meg en til.
Det var alle.
Dette er den siste vi har.
-Hva skal vi gjøre? -Vi må gå tilbake.
-Jeg blir heller skutt! -Vi har ikke noe valg.
Ok, dere. Bare vent litt!
Ja, kanskje.
-Hva da? -Meiselen.
Hva gjør du?
Nei!
Slutt! Leonard!
Vi kommer til å bli tatt! Og de kommer til å vite at vi har gjort det.
Skrutrekker. Jeg må dypere inn.
Det høres i korridoren!
Vi tar en titt. Ser du, den løsner.
Det er nære...
Ja, greit. Gi meg skrutrekkeren. Fortsett.
Vent, vent...
Det holder!
-Voilà! -Da stikker vi.
-Ok? -Ja.
Nei, vent!
Hva...?
-Nå går vi. -Jeg vil bare si at dere er...
Bare åpne den jævla døra.
Vent!
Ser dere?
-Å, nei... -La meg få se.
Ok, han går nå...
Han går...
Gå nå!
Kartet, gi meg kartet.
Gå!
-Ok... -Kom igjen.
-Tre til Johannesburg. -Den hvite holdeplassen er der.
Nei, det er fint her.
-Det går bra. -Kom igjen.
Ok.
-Låsen fungerer ikke lenger. -Nei, jeg vet.
Hopp inn.
Opp og hoppe, jenter!
Opp med dere!
-God morgen, bestefar. -God morgen, meneer.
-Opp! -God morgen, meneer.
Meneer?
Hei! Kom deg opp.
Faen! Å, faen!
Nei...
Slå alarm... Slå alarm!
-Herregud... Vi klarte det! -Ja.
Deretter fulgte den største menneskejakten i Sør-Afrikas historie.
De kom seg til Mosambik, Tanzania og så London,
der gikk de inn i ANC igjen og fortsatte å kjempe mot apartheid.
De levde i eksil frem til de ble benådet i 1991.
Etter 22 år i fengsel ble Denis Goldberg sluppet fri i 1985
og ble gjenforent med kona Esme og deres to barn.
Kjæresten til Tim, Daphne, ble arrestert i ni dager etter flukten.
Tim møtte henne aldri igjen...
Den globale kampen mot undertrykkelse og urettferdighet
førte til apartheids fall i 1992.
I 1994 ble ANC-lederen Nelson Mandela valgt til president i Sør-Afrika.
Subtitles by sub.Trader subscene.com
Norske tekster: Anders Svendsen